Snažím se přijímat pozvání pouze do takových diskuzí, v nichž za stolem či na pódiu nesedí jen samí muži. Je mně jednoduše nepříjemné sedět ve skupině lidí, která nereprezentuje komplexní lidskou společnost. O to více, když se hovoří o tématech týkajících se žen. Jejich nepřítomnost v takové diskuzi by mi přišla nepatřičná. Až poměrně nedávno dostal tento můj intuitivní postoj charakter vědomé zásady, protože jsem přišel na to, že má smysl tento aspekt veřejné diskuze zdůrazňovat a třeba i po organizátorech diskuzí požadovat. Není to samozřejmé ani v kruzích, které se považují za liberální.
Zastávat takové postoje je pro mne snazší, protože jsem se vždy pohyboval v pracovních kolektivech, ve kterých i řídící pozice patřily ženám, a pracovalo se mi v nich dobře. A je tomu tak i doteď, kdy se nám členstvo týmu Centra pro mediální etiku a dialog daří držet vyrovnané – Matěj a Vojta, Veronika a Lucka. A Tereza, toho času na mateřské. Nikdy jsem to nechápal jako realizaci nějakých kvót. Prostě se to tak přirozeně děje. A možná je to i tématy, která zpracováváme a jež vyžadují odlišnou perspektivu od té převládající.
Avšak delší dobu přemýšlím nad tím, jaké perspektivy v diskuzích ještě chybí. Už trochu zdomácněl pohled slovenský, jenž českému publiku a lidem organizujícím různá debatní setkání blízký nejen pro společnou historii našich národů (což už z hlediska generační výměny už spíše heslo než žitá skutečnost), ale protože v oboru, v němž se pohybuji, panuje čilá spolupráce mezi lidmi z Česka a Slovenska; zvláště ostražitě pak sledujeme vývoj politiky a médií na Slovensku, abychom byli schopni rozpoznat, co hrozí nám samotným. Jednu dobu, po vpádu ruských vojsk na východ Ukrajiny, byl populární i pohled ukrajinský, ale ten se z veřejného prostoru vytrácí. A to navzdory skutečnosti, že ukrajinská menšina u nás posílila a prostoupila zvláště nekvalifikované profese – a musíme se připravit na proměnu nálad ve společnosti. Ale co pohled vietnamský (nad rámec pár popkulturních ikon)? Romský? Ruský? Polský (podle sčítání lidu v roce 2021 šlo o další z velkých menšin)? A pokud se nebudeme omezovat pouze na pohled uznaných minorit, co zástupci palestinské diaspory ve výrazně proizraelském českém veřejném prostoru?
Takhle by se dalo pokračovat donekonečna. Mechanismy útisku se prostupují a vytvářejí velmi složité a komplexní varianty (co třeba ruští homosexuálové pracující v nekvalifikované pozici? apod.), což se v akademickém prostředí začalo označovat slovem intersekcionalita – jež se v rámci kulturních válek stalo nadávkou. Variant je ohromné množství. Jak zaručit skutečně otevřené a dialogické prostředí, ve kterém je možné vyslyšet hlas všech?
To není řečnická otázka, ale doslova pracovní úkol pro všechny, kteří se zabývají komunikací – ať už v rámci médií, umění, vzdělávání nebo politiky. A je naprosto jasné, že převládající lidové hokynářství počítající kolik bylo zástupců které minority nejen že nestačí, ale nedává z odstupu smysl. Pozvat někoho ke stolu jen proto, abychom učinili zadost naší touze reflektovat rozmanitost lidské společnosti, může být dokonce i výrazem pokrytectví.
Důslednější průzkum nástrojů dialogického spolurozhodování ukazuje, že musíme hledat nové perspektivy. Předat mikrofon druhému jeho poníženou pozici nevylepší.
Čtenářský deník
Olúfẹ́mi O. Táíwò, “Being-in-the-Room Privilege: Elite Capture and Epistemic Deference”, in: The Philosopher, vol. 108, no. 4, 2020. On-line.
Olúfẹ́mi O. Táíwò, Elite Capture: How the Powerful Took Over Identity Politics (And Everything Else). Pluto Press, 2022.
Rozhovor s Olúfẹ́mi O. Táíwò v časopise Jacobin – “Oppression Is Not a Prep School”, 25. 8. 2022, on-line.
Americký filozof nigerijského původu Olúfẹ́mi O. Táíwò působí jako docent na Georgetown University, která je známá především jako jedna z nejlepších diplomatických škol ve Spojených státech amerických. Historie této jezuitské instituce sahá až do osmnáctého století a Táíwò vyučuje etiku a filozofii právě na oné nejstarší “College”, která byla založena v roce 1789 a je jednou z nejstarších akademií v USA vůbec.
Pozoruhodná je vzhledem k tématu tohoto příspěvku skutečnost, že jde o římskokatolickou univerzitu (vůbec první v severní Americe), jež je svou tradicí spojena s “hříchy” přisuzovanými kolonialismu. Ve svých počátcích škola vlastnila pozemky, na nichž dřelo několik set otroků, jichž se zbavila na začátku devatenáctého století prodejem na jih. Sice tak přestala vydělávat na utrpení černochů a černošek, ale nepřispěla k jejich osvobození – prostě je zpeněžila a poslala do Luisiany. Stalo se tak v době, kdy Luisiana ekonomicky rostla (prožívala doslova hospodářskou revoluci) z této nedobrovolné práce lidí dovezených z Afriky na plantážích s bavlnou a cukrovou třtinou, ale protože již kongres zakázal transatlantický obchod s otroky, orientovala se na nakupování dělníků ze severu. Do roku 1860 bylo v rámci tohoto domácího obchodu na jih přesunuto přes 124 000 Afričanů a Afroameričanů, což vedlo k destrukci černošských komunit a rodin a proměnilo New Orleans v největší trh s otroky v zemi (viz zde). Univerzita v Georgetown se finančně zachránila tím, že poslala své dělníky přímo do centra otrokářství jen čtvrtstoletí poté, co tam došlo k největšímu povstání těchto vykořisťovaných v dějinách USA (při pochodu do New Orleans v roce 1811 stovky plantážníků vypalovaly cukrová pole).
Dnes již samozřejmě univerzita vyznává odlišné hodnoty, ale vzhledem k její historii působí aktivismus Táíwò ještě podvratněji. Tento filozof se proslavil v roce 2020 svým kritickým článkem o nedostatcích epistemického respektu (epistemic deference), což je zjednodušeně řečeno pojem označující snahu zapojit do veřejné sféry zástupce hlasů, které nejsou slyšet (epistemicky vyloučené). Obrazně: pozvat do místnosti ty, kteří stojí v předsálí. Ženy, černošské matky, imigranty. Dát hlas bezhlasým, protože respektujeme jejich odlišnou životní zkušenost vycházející ze situace útisku. Tento postoj vychází z epistemologie stanoviska (standpoint epistemology, také teorie stanoviska), tedy filozofické teorie uznávající sociální podmíněnost vědění. Z tohoto hlediska mají marginalizovaní poziční výhodu, protože ze své inferiorní pozice nabývají poznání, jež privilegovaní nemají (nezažili je, nesetkali se s ním, nevidí je). To je i východisko “paritního” přístupu k veřejným diskuzím, kde například očekáváme vedle mužů i ženy.
Táíwò tuto perspektivu ostře napadá. Podle něj sice za jistých okolností přináší pozitivní zlepšení, ale zároveň zachovává a prohlubuje příčiny nerovností, které k marginalizaci a vykořisťování vedou:
Epistemologie respektu se považuje za řešení epistemického a politického problému. Nejenže tyto problémy neřeší, ale naopak přidává nové. Mohlo by se zdát, že otázky spravedlnosti by se měly zabývat především nápravou nerovností v oblasti zdravotní péče, pracovních podmínek a základního materiálního a mezilidského bezpečí. Rozhovory o spravedlnosti však začaly být utvářeny lidmi, kteří mají stále konkrétnější praktické rady, jak napravit rozdělení pozornosti a konverzační moci. Respektující praxe sloužící kampaním zaměřeným na získání pozornosti (např. četli jsme příliš mnoho bílých mužů, pojďme teď číst nějaké barevné) mohou selhat ve svých vlastních velmi pochybných podmínkách: pozornost věnovaná mluvčím z marginalizovaných skupin například může odvádět pozornost od potřeby změnit sociální systém, který je marginalizuje.
Článek v The Philosopher
Tuto myšlenku Táíwò detailně rozpracovává ve své knize Kořistění elit. Vysvětluje v ní, že žijeme v podobném světě jako postavy z pohádky o císařových nových šatech – naším problémem není to, že je tu nějaká moc, jež nám lže a utiskuje nás, ale naše myšlení. Problémem není, že císař nemluví pravdu, ale město, které s ním tuhle hru hraje. Podílíme se na budování struktur moci naší perspektivou, pohledem na svět, přijetím pravidel hry.
Každá společnost má určitý společný základ (common ground), na jehož základě rozumí světu a organizuje svůj život. Bez toho by nebylo možné vůbec v nějaké lidské skupině žít; musíme mít nějaký společný horizont rozumění. Podstatnou otázku však je, jak je utvářen a zda je symetrický, anebo potlačuje některé životní zkušenosti a perspektivy.
Společný základ se utváří organicky do té míry, dokud do něj nezasahuje moc. Elity v každé společnosti toto tvarování ovlivňují tím, že z “tavicího kotlíku” určité společností vytahují hodnoty, které se v něm objevují, izolují je z jejich původního společenského a kulturního kontextu a zjednodušují je tak, aby byly v souladu s dominantními hodnotami, jež samy prosazují, stráží a které slouží jejich zájmům. Toto kořistnictví hodnot (value capture) umožňuje mocným měnit strukturu prostředí, aniž by k tomu potřebovali otrokářskou knutu. Cílem je držet pevně v rukou principy organizace společenského života (regulatory capture), jež umožňují elitám dosahovat (symbolického i materiálního) zisku. To lze dobře ukázat, pokud se zeptáme, kdo stojí na špičce aktivistických hnutí, dobročinných aktivit a progresivního vzdělávání? Jsou to lidé z privilegovaných vrstev, s elitním vzděláním, ekonomickým zázemím a životním stylem vylučujícím se s epistemickou poziční výhodou marginalizovaých.
Tuto myšlenku lze ostatně velmi dobře demonstrovat i na příkladu z uměleckého prostředí: řekněme, že ve významném českém divadle vznikne inscenace o lidech pracujících v nekvalifikovaných profesích podle reportážní knihy. Kdo bude tuto inscenaci režírovat? Kdo z ní získá symbolický a ekonomický zisk? Zkušenost ukazuje, že to bude středostavovský, vzdělaný režisér, jenž svojí epistemickou i sociální pozicí patří k elitám. Hodnoty spojené se sociálně inferiorním prostředím (např. boj se systémem za zlepšení podmínek) tak elitní tvůrčí tým abstrahuje z původního kontextu a harmonizuje je s hodnotami vlastní, dominující sociální skupiny.
V menším se tento přístup projevuje v kultuře “předávání mikrofonu” (passing the mic), kdy se snažíme naše elitami strukturované prostředí obohatit o zkušenost “zezdola” tím, že do místností, kde zkoušíme divadlo či vedeme rozhovory, pozveme někoho sociálně marginalizovaného – a “dáme mu slovo”. Tím se ho zmocňujeme (to je to kořistění elit), činíme z něj elitu (často jen na základě toho, že je to jediný člověk z vykořisťované skupiny, kterého známe, stal se již celebritou, anebo má stejné vzdělání, jako my) a integrujeme jej do našeho privilegovaného prostředí. Epistemologie respektu nás orientuje dovnitř našich místností, neotevírá nás novým kontextům, výzvám a zkušenostem, ale upravuje “to jiné” tak, aby to zapadlo do našich vzorců komunikace, vkusu a systému hodnot.
To se týká i samotného Táíwò, který si uvědomuje svoji privilegovanou pozici (navzdory skutečnosti, že je Američan nigerijského původu) a že bývá “zván k mikrofonu” ne proto, že by přinášel autentický hlas vyloučených, ale protože je pro elity “rozeznatelný”, je jejich součástí, dokáže hovořit jejich jazykem:
Miliony a miliony Nigerijců se potýkají s jinými a mnohem závažnějšími problémy než já, pokud jde o nejistotu bydlení, policejní násilí. Afrobarometr vydal zprávu, podle níž zhruba tři čtvrtiny všech Nigerijců, kteří se jakýmkoli způsobem dostali do kontaktu s policií, uvedly, že jí byly vydíráni.
To nejsou problémy, které by byly charakteristické pro můj život. Přesto mám větší pravděpodobnost než většina Nigerijců, že se dostanu do elitních prostor, kde se nigerijské problémy mohou objevit, ať už je to katedra afrických studií na Georgetownské univerzitě, nebo panel pořádaný think tankem ve Washingtonu. Stane se to kvůli tomu, kde jsem, kvůli tomu, jakou mám prestiž, kvůli mým různým privilegiím.
Zkusme další myšlenkový experiment: mohl by v Otázkách Václava Moravce namísto odborového předáka vedle politiků zasednout řadový dělník z Kovolitu? Samozřejmě, že mohl, ale televize by vybrala takového, který by zapadl do představ dramaturgie o politické debatě, naplnil by televizní obraz “dělníka”. Jen sotva by takový člověk vznesl radikální požadavek napadající samotný systém redistribuce bohatství ve firmě či pracovních podmínek, ale přijal by komunikační styl ostatních v místnosti a argumentoval by (vzhledem ke svém nižšímu vzdělání asi dojemně naivně) životními náklady, potřebou zvýšení platu, sociální jistotou. Kořistnictví elit udržuje rozdíl mezi elitami a neelitami tím, že ty druhé vzdělává či kultivuje ve prospěch těch prvních. Elity nevytvoří prostor, aby se mohl ozvat hlas, který je deklasuje.
Jaká je podle Táíwò cesta ven z tohoto začarovaného kruhu? Opustit epistemologii respektu, přestat se soustředit na to, koho zveme do místnosti a otočit náš pohled na místnost samotnou: konstruktivní politika znamená stavět nové domy, místnosti a sály podle odlišných principů a pravidel spolu s těmi, kteří jsou marginalizovaní. Smyslem je vytvářet mnohem komplexnější systémy komunikace, dorozumění a rozhodování, které umožní nejen integrovat neprivilegované mluvčí, ale zapojit je i do rozhodování o tom, na jaké platformě a jak se bude hovořit.
Nepodílet se na kořistnictví elit podle Táíwò znamená opustit místo a začít se zabývat sebeorganizací a vytvářením nových struktur. A to nejen v médiích či umění: v knize vysvětluje, že pokud úřady nedokážou zajistit čistou vodu, nestačí získat hlas a ozvat se, ale je potřeba vodu vyčistit nezávisle na úřadech.
Vzít věci do svých rukou společně s marginalizovanými a vykořisťovanými – to je postoj, který překračuje myšlenku, že stačí zajistit epistemickou spravedlnost. Táíwò uzavírá: žádná epistemická orientace nemůže narovnat asymetrii moci.
A proto ani divadlo o nekvalifikovaných dělnících nelze dělat bez toho, abychom jim vrátili moc nad jejich vlastními životními příběhy.